Асен Г. Христофоров
Встъпителни бележки

chitanka.info

Авторите в тази сбирка от морски разкази са някак странно подбрани. Съставителят на сбирката е потърсил седем автора за седемте океана на света и ни поднася седем имена на отдавна починали белетристи. От тях само шестима са писатели по професия. Седмият, Уилям Скорзби (1789–1857) е бил мореплавател, научен работник и изследовател на Арктика. Той е и единственият истински англичанин в групата. Другият англичанин е Джоузеф Конрад (1857–1924). Но Конрад, роден в Украйна, е поляк по произход и става натурализиран англичанин едва на 27 години. Останалите петима автори са американци.

От тези петима американски писатели Джек Лондон (1876–1916) и Едгар Алън По (1809–1849) са отдавна познати на българския читател, а третият — Херман Мелвил (1819–1891), стана популярен с превода на прочутия му роман „Моби Дик“. В този сборник е включена само една глава от този роман, смятан от английския писател Съмърсет Моам за една от десетте най-хубави книги на света. Другите двама американски писатели са Франк Стоктън (1834–1902) и Стийвън Крейн (1871–1900). Те са по-неизвестни у нас, защото и литературната им дейност е по-скромна.

Интересно е да се отбележи, че от седемте представени автори само Скорзби е бил мореплавател в истинския смисъл на думата. Конрад плава около двадесетина години с английски и френски кораби и дори получава диплом на професионален моряк, преди да се прояви като писател. Мелвил също е странствувал няколко години по моретата първо като юнга, а сетне и като моряк. А морските приключения на Джек Лондон са свързани най-вече с едно едва започнало и останало незавършено пътешествие около света, предприето от него със собствената му яхта. За другите трима автори морето е предимно в пристанищата на големите градове — в Ню Йорк за Крейн, Филаделфия за Стоктън и Бостон за Едгар Алън По. Затова и техните знания за морето са сравнително повърхностни.

По-голямата или по-слаба близост на авторите с морето проличава и в разказите им. Новелата на Едгар Алън По е чиста фантастика, а описаната от Стоктън случка граничи с невероятното. Но от разказа на Крейн лъха голяма правдоподобност. Крейн е претърпял корабокрушение, спасил се е като по чудо в малка открита лодка и тъкмо върху тая преживелица изгражда своя разказ. Тук темата е борбата на човека с природните сили и възтържествуването му над тях. В разказа на Джек Лондон морето е по-скоро фон, върху който той изгражда характера на своя герой. Същото важи донякъде и за „Младост“ от Конрад. Разказите на другите двама — на Скорзби и Мелвил — са взети просто от самия живот. Особено тоя на Уилям Скорзби. Това не е разказ, а подробен доклад на Скорзби до собствениците на командувания от него китоловен кораб, тъй силно пострадал от ледовете на Арктика.

В почти всички от поместените разкази морето е представено в романтична окраска — необятно и могъщо, красиво и яростно, готово да погълне човека, който не умее да се бори с природните стихии и не проявява мъжество. Затова и героите в тези разкази са смели хора, а другарството е неписан закон между тях. Изключение прави само разказът на Едгар Алън По.

Нерада е участта на повечето от представените тук автори. Забравен от читателите си, Мелвил умира самотен и от никого нетачен, след като служи почти две десетилетия като дребен митнически чиновник. Скорзби, видният мореплавател, член на две кралски научни дружества, към края на живота си става проповедник в една църква. Разочарован от обществото, Стоктън прекарва последните си години като отшелник в западните райони на щата Вирджиния. А Крейн е принуден да побегне от Съединените щати и намира убежище в Германия, гдето живее в крайна бедност и умира от туберкулоза. Джек Лондон, както е известно, завършва неспокойния си живот чрез самоубийство. А Едгар Алън По? Пристрастен към алкохола, той така се напива в деня на едни избори за представители в Конгреса, че умира подир три денонощия, без да дойде в съзнание! Само Джоузеф Конрад има по-добра съдба до сетните си дни.

Поради тъжния край на повечето от представените автори, читателят навярно ще бъде склонен да търси по-ярък социален елемент в поместените разкази. В случая подобно отношение би могло да доведе до пресилени заключения, изградени върху съмнителни доводи. Защо да твърдим, че Белият кит в разказа на Мелвил наказва насилието сред хората? Или че тъкмо китът раздава възмездие за онеправданите! И китът на Мелвил, и обреченият кораб на Едгар Алън По, и страшните сковаващи се ледени блокове на Скорзби са само повод за изявата на силни чувства и страсти — фон, върху който се изграждат характерите на героите. Какъв социален конфликт може да съществува в един сам по себе си безконфликтен разказ като тоя на Франк Стоктън — „Забележителното крушение на кораба «Томъс Хайк»“?

Българският читател, който не може да се осланя върху някаква морска традиция в нашата литература, ще бъде донякъде смутен от привидното еднообразие на разказите. В тях сякаш се повтарят все същите бури и вълни, крушения и тлеещи пожари. И се повтарят, облечени в непозната терминология. Ала в действителност няма никакви повторения. Случките са оригинални, коренно различни, със силно емоционално въздействие. Повторенията се срещат предимно в морската терминология. Все още чужда за нас, тя е дошла у нас чрез руски език, а в него се е промъкнала чрез езика на датските и най-вече на английските мореплаватели. Трудността иде тъкмо от неславянските корени на тия морски термини. Те правят текста да скърца като волска кола. И грозно измъчват преводача.

Асен Христофоров

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.